Pomozte vydat knihu Dobrodružství v prášku… přidáte jen vodu Křest lezeckého průvodce Vltavská žula Legenda jménem Chroust, publikace o životě Vladimíra Procházky
Je krásný jarní den, příjemné počasí. Tělo je zachváceno tou velice příjemnou lezeckou nervozitou.
Celé mé já se natěšeně chvěje a těší. Navlékám si sedák, lezky a navazuji se. Trošku se protahuji a jdu na věc. Prsty si začínají nadšeně pohrávat s prvními chyty. Místo pro tutovou smyčku míjím a pomocí pár plynulých pohybů se dostávám ke kruhu. Kupodivu necvakám, posouvám se více doprava, šátrám po obláku – trošičku klouže. Stavím se a navaluji se pupkem na skálu. Chvilka tápání a už držím jedny z nej hodin na Prachově. Lehce dovzlínávám doprava ke slaňáku. Pár kroků a sedím na vršku Mravenčí.. Místo obvyklého – zruš! – slyším jen tlukot srdce a zrychlený dech. Kolem se rozléhá ticho přírody. Jsem naprosto klidný, spokojený, uvolněný a pohlcen – takový ten lezecký poorgastický stav. Mými žilami proudí nová krev, naočkovaná božským klidem říznutým adrenalinem a filtruje mi do mozku omamný, čistý spirit. První cesta roku 2005 je za mnou, dávám potěšující hoře zdar. Mám za sebou moje první větší sólo. Ne větší co se délky týče, ale svoji podstatou. Cesta má kruh a před časem jsem si říkal, že lézt cesty s kruhem sólo nemá smysl. Stejně to je zajímavé – co se mi dříve jevilo jako hovadina, se najednou zdá být bezva nápad.
V ten samý den se mi ještě podařilo zdolat Šikmou věž, Pik a Mouřenína. Něco ve mě se změnilo. Něco už jsem před tím sám vylezl, ale to byly defakto jen cesty, které snad ani jinak lézt nejdou – bez kruhu, možná nějaká smyčka. Obtížnost do V. Více méně (spíš více) cesty sápacího, drápacího stylu odřených kolen a rukou, do kterých mě nahnala touha zdolat další novou věž(ičku). Tohle bylo jiné. Občas mi hlavou projela myšlenka, že to co dělám, je pěkná ptákovina, ale ten pocit se postupem času vstřebal někam do písku pod skálami a prachovského jehličí.
Během léta jsem se navezl do několik dalších, pro mě významných, cest. V některých jsem chrochtal blahem (V Obelisk, JV Jehla), v jiných jsem byl podělaný až za ušima (varianta V pravé cesty na Hendrychovku, J pravá spára na Žandarm). Nevím, jak mě to napadlo, ale jednou večer při usínání na Slavnostech slámy jsem se rozhodl, že vylezu sólo Elegantní na Prachovskou Čapku. V průběhu léta jsem se v této variantě ocitnul třikrát a pokaždé se mi děsně líbila. Vždycky se mi zdála nejtěžší u prvního kruhu – cvakal jsem z nějaké pro mě jebky v dost podivných pozicích .Ale co, vždycky se ho můžu chytit, že jo.
Nejlepší se mi jevilo, dát si to jako dárek ode mě pro mě k narozkám. Večer před tím jsem s úspěchem odolal naléhání ve stylu – kurva chlastej trochu, dyť je po půlnoci, musíš slavit vole. Jo chlapci, ta pravá narozeninová pařba bude někdy zítra dopoledne.
Je kolem půl desáté ráno, 29. srpna, 2005. Sluníčko krásně svítí, turisti se ještě nestačili vyrojit ze svých doupat, a tak je kolem dost klid – na Prachov takřka božský. Když jsem se navazoval a začínal lézt, tak mě z hlavní prachovské tourist štřáse pozorovala nějaká rodinka. Tatík byl asi profi návštěvník skalních měst - po chvilce kápnul na to, že tady něco nehraje. („Dyť by měli bejt dva, že jo!“) Zavelel k ústupu, takže nikdo zbytečně neotlemkoval. Pomalu nabírám metry a přestávám vnímat okolní svět. V tuhle chvíli není nic důležitějšího, než si vybrat ten správný stup, chytit ten pravý chyt a neztratit balanc. Připadá mi, že takhle krásně a ladně jsem ještě nelezl. Jsem pod prvním kruhem. A kde se vzal tu se vzal, juknul na mě super spoďáko-bočák. Dost mě překvapil. Klidně bych přísahal, že posledně tu nebyl. Když ho držím, mám kruh krásně u ramen – jen cvaknout. Vyklepávám a přemýšlím, kde budou nohy. Pohodička, cupitám dál. Je to paráda. Pohybuji se klidně a rozvážně. Místo, kde jsem se před rokem klepal jako zmoklý sysel přelézám s klidem anglického lorda (Elegantní je klasické narovnání první – klasické - cesty na Čapku). Hopkám kolem druhého. Nahoře se trochu dohaduji s oblým bříškem (hlavou mi probleskává myšlenka, jestli bych při velice rychlém návratu dolů k batohu byl fakt tak nakrklej, jak si myslím, že bych byl, kdybych schrastil teď, defakto na vršku), ale nakonec se nechalo ukecat a já se můžu s odfouknutím posadit na vršek. Pořád tomu ještě nemůžu nějak uvěřit, ale jsem tady. Slunce nad hlavou, čerstvých 23 let na krku, skály kolem a v celém těle naprostou pohodu a klid. Po kochačce a oddechu slaňuji do sedla. Jsem trošku na vážkách, jestli si nadělit ještě Jehlu. Ale jo – když se slaví tak se slaví.
Mrtím Jihovýchodní a po pár minutách se mi vršek zařezává do zadku. Teď je to komplet. Oslava narozenin jak má být. Kdyby jste před třemi lety tomu typovi, co zápasil o „holý život“ při dobývání Jehly řekli, že se tohle jednou stane, tak vás asi vysměje. Zubím se jako kretén, protože v tu chvíli jsem „šťasten, asi jako filatelista, který drží v rukou cizokrajnou známku…“ Docela bych čekal, že budu křičet radostí nebo tak něco, ale místo toho jsem zaplaven vlnou spokojenosti a uvolnění. Šlápnout v tu chvíli bosou nohou do hovna u nástupu, tak se snad jen usměji, přátelsky pokývnu na rozdováděný německý zájezd a klidně se na obláčku opojení odvznáším na přelidněnou turisťárnu na pivko.
Oslavy narozenin se člověku časem tak nějak vykouří z hlavy nebo splynou v jednu rozostřenou vzpomínku, ale jsem si jistý, že ani po dvaceti letech na TUHLE párty nezapomenu.
filtrovany spirit??? tomu moc nerozumim,.. to je jako metafora, ze to ma ucinky nejakyho supercistyho alkoholu? no nic :o) odvazny vykony, tak hodne stesti!
Zdarvicko. Hodně čtivý článek.To lezení muselo být parádní. Bohu mít dotaz? Když jsi lezl, dělal jsi si aspoň nějaké jištění, abys nespadl třeba až na zem?Petr
Určitě ne! To pak není ono. Ten pocit když nejsi navázanej a jsi tam jen ty, tvoje naprostá koncentrace a skála... Jištění by to v takovýmhle případě jen kazilo.
Ne, nedelal. Parkrat jsem to zkousel (s jumarem) ale akorat me to prudilo a mam pocit ze nejaky vetsi pad by jumar nevydrzel. V navodu je noce ze pad vetsi jak 2 metry rossape lano.
Tuhle cestu jsem lezl dvakrát , je nádherná a né tak úplně na jistotu.Dals dost dobrej výkon. Ty pocity jsou fakt neopakovatelné , sám jsem je kdysi prožil při stejném stylu výstupu v Ádru Kuplířskou na Vrátnýho. Ať se Ti daří!!
Ty ses, Ještěre, svý přezdívky Houmles možná zbavoval zbytečně. Já vim, že to bylo kvůli lepšímu rozlišení Tebe a chudáka nebožtíka Houmyho. Ale - střevo máte voba úžasný, vztah ke skalám kladnej, a teď do toho začínáš sekat i ty sóla... Skoro bych řek, že přichází Houmles II. Jen tak dál (bez těch hořkejch konců).
Tak na Houmyho II se pasovat by pro me byla hodne velka pocta. Mam pocit ze k tomuhle kralovskemu titulu se jen priblizit .... Dost me mrzi,ze jsem Houmyho poradne nepoznal. Parkrat jsem se s nim potkal, prodal mi v hudyne prvni matros :-). Ale neco jsem slysel (nocni solo na Kapelnika, nahazovani kruhu smyckou na Kobyle atd.) A Piskomilove? Proste parada. To byl pane kral... :-)
RE Papouš a Jandík: Chlapi obou si Vás vážím jako chlapů i jako kritiků...., ale srovnání s Houmlesem mi nějak nesedí. Proč? To snad víte, nebo dohledáte sami....
Obdivuji tvůj výkon,ale lezl jsem od 1963 a za tu dobu bylo hodně nadějných lezců kteří lezli solo,já jeden čas také ,ale naštěstí mne to rychle přešlo a tak jsem mohl dožíti.Dost z těch nadějných lezců jsem doprovodil do krematoria po jejich posledním solu.Tak ti přeji aby tě to taky rychle přešlo a jinak vzhůru do dlouhověkosti.
No, nejak nechapu, proc kdyz popisu svuj hodne hluboky prozitek, bych nemel byt spokojeny. Vim, solisti by meli bejt ty tichy blazni... Ja kdyz neco proziju tak to potom pri psani prozivam znova. To me na tom bavi.
Děkuji, konečně jsem si po dlouhé zimě opět zalezl, i když "poze" tímto způsobem, ale jako bych tam byl. Přeji dlouhou cestu životem lemovanou podobnými zážitky.
Já slyšel o chlápkovi, co dal jen pro sebe sólo 8b Kruh za kruhem v Labáčku. A protože vím, že tam to není tak na jistotu jako je třeba Big wall, když ho znáš a máš na desítky, tak tohle beru jako fakt něco.Tobě taky gratuluji a vím, že jsi dobrý, ale také vím, že chceš být i populární, ale to je taky v pořádku. Alex Huber to má i s videem a to je fakt super!A určitě nikoho nenapadne, že se jen vychloubá.Hlavně se vždy zeptej , zdy na to máš. Protože ty nešťastný nebudeš, když spadneš. Ale někdo jiný.
Je to krásná cesta taky sem ji lezl a jednu dobu sem lezl i kraší cesty solo. Dodnes toho lituji... Upřímě nemáš ponění jak se Ti zmení život až spadneš a nezabiješ se jak budeš litovat ochrnutí je smutek zabolí a nejen tebe všechny kolem raníš já nespadl ale kamarád co to po mě začal opakovat ... kdo je odpovednej one nebo ja? vzdycky ja ... kolik to opakuje lidi po tobě ? ...