Pomozte vydat knihu Dobrodružství v prášku… přidáte jen vodu Křest lezeckého průvodce Vltavská žula Legenda jménem Chroust, publikace o životě Vladimíra Procházky
Dlouho jsem měl ten neurčitý pocit, že bych měl něco podobného provést. V hlavě se mi rodil Plán.
Vracel se pořád dokola, skoro jako by ani nebyl můj, až jsem měl někdy pocit, že je to myšlenka někoho jiného, která mi, nevím jak a nevím proč, vlezla do hlavy. Taková jakoby malá infekce, která se postupně rozroste a nakonec ji člověk zcela jistě podlehne, což koneckonců tuší od začátku. Akorát si ještě předtím musí stokrát namlouvat, že čas ještě nedozrál a je potřeba zařídit tohle, tamto, vydělat tolik a tolik ….
Počínaje tím neměnným rozhodnutím „jedu“ už šlo vlastně všechno docela rychle. Výpověď z práce – jen tak mimochodem udělat čáru za šesti lety života – sehnat něco málo informací, nakoupit pár drobností a potom to nejdůležitější, vyslovit ono „jízdenka Praha Paříž, jednosměrnou, prosím“.
Přišlo mi to jak z nějakého druhořadého filmu. Když se ohlédnu několik let nazpět, uvidím člověka, který sedí v potemnělé kanceláři. S vidinou záviděníhodné kariéry, vlivu a společenského „úspěchu“ tráví v práci víkendy a připadá mu to v pořádku, jako že tak by to přece mělo být („co ty lidi dělaj’, když se nerealizujou v práci?“). A potom střih – rychlá sekvence obrazů - první nazutí lezeček, první slanění, první víkend ve skalách, písek, hory, zima, bušení cepínů do ledu, zmrzlé ruce. S vidinou lepších výkonů shodit patnáct kilo, do práce jezdit na kole a týrat tělo na překližce.
A když už změna, tak od základů. „A pročpa že nejíš maso?“, ptá se pak leckdo podezíravě. Pochopitelně nejvíc jsou udiveni ti, s kterými jsem po hospodách pár měsíců předtím pojídal uzená žebírka a pečená kolena...
Jde o to mít nějaký „přijatelný“ důvod v záloze, kterému ostatní uvěří a přestanou se tak blbě ptát. „Nic vážnýho, takovej experiment….“, odpovídám lakonicky. Nebudu přece každýmu na potkáni vysvětlovat, že vstávám ráno v pět hodin a před pránajámou cvičím dvě hodiny jógu, to přece uznáte…
Odjezd Praha, příjezd Paříž, odjezd Gare du Lyon, příjezd Fontainebleau-Avon. Šlo to rychle, hladce, až mě to samotného zaskočilo. Pořád mi nebylo úplně jasné, proč tady na tom malém nádraží, sám, s ukrutně těžkým batohem a nemenší matrací, stojím. Trochu dementní situace, pocit božího hovádka vyvedeného na pastvu. Bylo jaro 2005 a já jsem sám vyrazil do Fontainebleau, nevěděl na jak dlouho a vlastně ani proč…
Byl to takový experiment. Nic neplánovat, nic moc neřešit, odjet a ono se uvidí. Stejně jako mě intuice dovedla do Fontainebleau, provedla mě i za město - do Lesa. Duben, les se pořád ještě probouzí po dlouhé zimě - duby, buky, kapradiny, bouldery…. Jó bouldry, proto jsem vlastně tady! Až později jsem pochopil, že bouldery - to byla jenom taková záminka paní Prozřetelnosti. Jak se to dělá – držet před oslem vhodný pamlsek a osel už dojde kam je potřeba…No jo, ale koho by to předtím napadlo?
Severně od Bleau – oblast Mont Ussy - první lezení, první bivak, první noční bouřka, první ranní probuzení…(mám tušení, že i první noční kontakt s divokými prasaty - byl to sen nebo realita?). Bylo tu pěkně, nikde ani noha, i to lezení nebylo špatný, ale že by to stálo za tu dlouho cestu? No já vám tedy nevím …
Další den se přesunuji s plnou polní do centra místního lezení, oblasti Bas Cuvier. Zhruba dvě hodiny chůze anebo 10 minut stopu – jak je komu libo. V rámci aklimatizace volím první možnost, už jenom procházka v Lese dokáže člověka nadchnout. Cesty a cestičky jako když střelí, každá s poetickým jménem. Nikde ani noha – je všední den - i když pravda, tu a tam cyklista, chodec-důchodce a občas taky lehčí holky, neodmyslitelný to atribut Lesa, který dotváří místní atmosféru.
Jedna z těch nenápadných pěšinek mě dovedla až tam, do mýtického Bas Cuvier. Všude plno rozesetých kamenů od malých až po obrovské. Tak tohle je to místo, o kterém nadšeně mluví plno lezců, kvůli kterému jsou lidé ochotní letět třeba přes půl světadílu? Jsou ty lidi normální? Odpovědět přišla rychle. Během tří dnů mám do krve prolezené prsty, které si pak už jenom mechanicky tejpuju. Dílem, abych ještě něco vylezl, dílem, abych nevytvořil další „červený okruh“. Jeden už totiž v Cuvier je a nemá chybu! A tak se pomalu prokousávám - „La Marie Rose“, „Cortomaltese“, „Helicoptere“ … kdo tam byl, ten ví. Pak je mi už úplně jedno co lezu, s kým lezu a jestli něco vylezu. Záleží na tom? „Totální obsese“, zhodnotil by situaci odborník. Asi ano, zdá se, že mi už úplně a možná i nenávratně „ruplo v kouli“. Chybí už jen slina u huby a doktor Chocholoušek … jo táák bouldering, hmmm, no něco na tom asi bude, nóó...
Nemá cenu si něco namlouvat. Nejsem typický bouldrista, co víc, nejsem vůbec bouldrista. Alespoň tehdy jsem tuhle nálepku ještě nenosil. Doma ve skříni mi visí hrozen pískařských smycí, vedle hromada karabin, expresek, frendů, pod tím vším se válí v prachu pár Šarletů a Ramba. A abych nezapomněl - kromě toho ještě nějakej ten žebřík a RURP - vzpomínka na minulost, kdy jsem zbrojil na Nos a trénoval hákování v Černolicích a na Holém vrchu... (pravda, dál jsem se, zatím, nedostal …).
Přesto anebo právě proto jsem si řekl, že by nebylo špatné okusit trochu toho lezení po kamenech, koneckonců třeba na tom něco bude…
Nemá moc cenu popisovat, jak to ve Font chodí, o tom už bylo popsáno tucty stránek. Kdo tam byl tak ví o co v tamějším lezení jde, kdo tam nebyl … tak by možná uvítal pár praktických rad. No, mrknětě se do článku od Jirky Siky, víc vědět netřeba.
Po těch letech si už přesně nepamatuju na drobnosti, které mě potkávaly za mého působení v Lese.
Vzpomínám si na zimu a počáteční tísnivou samotu, kterou vystřídalo setkání se Scottem, klukem z Nottinghamu, který se už poflakoval v indickém Hampi, novozélandském Castle Hill a dost možná i v africkém Rocklands. Divné jak někdy potká člověk člověka, kterého sice vůbec nezná, ale který se mu vzápětí zažere pod kůži. A navíc byli dva, kromě Scotta i Agnese, temperamentní Italka odněkud z Toskánska. Tedy popravdě, bylo jich podstatně víc – lidí, které člověk v Lese potkal a s kterými strávil den dva. Giovani - tak trochu kleptoman - ale jinak fajn kluk toulající se momentálně Evropou; kluci z Moravy, kterým mnohý bouldrista v Bas Cuvier záviděl jejich výkony anebo plno těch ambiciózních seveřanů. Nikdy nezapomenu ani na místní „bleausárdy“ - pány v požehnaných letech, kteří se zajedou protáhnout v místních sedmbéčkách, v kterých se jinak celé dny cukají mladí borci. Má neschopnost promluvit francouzsky mě v komunikaci nelimitovala. Stačilo pár pohledů, úsporných gest a uznalé pokývání hlavou. Jó - páni bleusárdi - snad ve vašem věku udržím alespon moč, když už mám problémy tady s těmi oblinami … A to oni zase ti bleusárdi moc dobře ví a mají na tváři jenom takový lišácký úsměv. Dobře si jsou vědomí nejen výjimečnosti své, ale především výjimečnosti tohoto kousku jejich země, na kterou jsou tolik hrdí.
Myslím si, že podobné situace a pocity zažívá čas od času každý. Tedy, domnívám se - nejsou to věci, které by si lidé běžně vyprávěli u piva, mezi „ahoj, jak se máš“ a „měj se, zas někdy“. A možná právě proto se to asi občas přihodí. Člověk je vytržen ze zaběhaného rytmu, stačí nenápadný, nevinný impuls a vodopád pečlivě nastřádaných a mimoděk potlačených emocí není k zadržení. Slzy stékají po tváři a nejde je zastavit, jindy si zas člověk nemůže pomoci a propuká v salvy smíchu. Asi je potřeba upustit páru z kotle, vlastně něco jako bezpečnostní ventil. Mě se to stalo kde jinde než v Paříži.
Kulturní člověk by řekl: „barbar, byl v Paříži a nic z ní neviděl“. No jo, pravda, ale vysvětlete někomu, že jste jel do Paříže prožít očistec. Anebo ještě jinak – že tam člověk jel kvůli amputaci pravé nohy. Tak nějak jsem se totiž cítil při loučení se Scottem a Agnese. Amputace nohy, kterou zasáhla sněť - bolestné a neodvratné. Scott odjíždí domů do Anglie, já, tentokrát opět sám, se vracím do Lesa. Cesta vlakem zpátky do Fontainebleau je jako zlý sen, emoce se nedají zastavit, pak se o to už ani nesnažím. V tom velkém městě s ještě větší Věží jsem nechal kromě Scotta i pařížský románek s Agnese, těžko říct, kdo mi bude chybět víc. Viděno očima nezávislého pozorovatele, takový poctivý béčkový film, jedno oko nezůstalo suché …
Dva týdny. Kdo by to byl řekl, že za dva týdny se dá zažít něco tak intenzivního? A přitom stačí opravdu málo, sebrat se a jet, nejlépe sám. Člověk to pak všechno vnímá daleko intenzivněji - barvy jsou sytější, pocity syrovější, odevzdanost, bezstarostnost, svoboda (věta jak z politického programu). Dopředu člověk vůbec neví jak to dopadne – budu mít kde spát, budu mít co jíst, co tam bude za lidi? Do té doby zvyk všechno detailně naplánovat, na lékárenských vahách odměřit, vzal definitivně za své.
A nakonec člověk zjistí, že vždycky jde někam složit hlavu, k jídlu se něco taky sežene a lidi nepředělá. A tak jsem spal pod převisy, v jeskyních, jednou dokonce i v posteli. A lidi? Sebranka z celé Evropy - co Evropy, světa! Lezci jako všude jinde – na jedné straně stojí pohodáři, někdy s lehce „travním usměvem“ na rtech, na druhé egocentričtí magoři, vztekající se po každém nepovedeném kroku. Každý si vybere, každý se najde, každý si myslí, že právě on je ten pohodář (než zjistí opak).
Dneska už věřím, že to všechno dopadne v devadesáti devíti procentech případů dobře. Stačí brát všechno tak, jak to přichází. Člověk nakonec získá dojem, že je o něj tak nějak postaráno, když se nevzpouzí. Sám si to komplikuje, když chce víc, lépe, pohodlněji, rychleji. Ta naše úporná snaha držet otěže pevně ve svých třesoucích se rukou …
Sečteno a podtrženo, až budu mít zase ten neurčitý pocit někde tam vzadu v hlavě, tak jedu. Jedno zda-li do Itálie, Jižních Čech nebo horoucích pekel. Někdy mám takový pocit - skoro jakoby byly ty události dopředu naplánované, kostky dávno vržené, figurky na hracím plánu rozestavěné. Asi jde jenom o to se nebránít, opustit navyklé stereotypy a alespoň jednou vkročit do proudu…
Dvouleté intermezzo, další střih a syrová přítomnost. Vždyť to znáte, člověk zase spadne do kolotoče, který se točí stále rychleji. Dva roky potlačování sebe sama a namlouvání si zdánlivých mouder je tak akorát. Někde tam vzadu v hlavě už zase klokotají nejrůznější myšlenky a mezi nimi pomalu ale jistě krystalizuje další Plán. Červené výstražné světlo se pomalu rozvěcí… Kolikrát ještě než člověk definitivně pochopí a podvolí se?
Tak tedy dobrá, zase to nějakou dobu trvalo než dozrál čas, ale nakonec rozhodnutí padlo a s ním se dostavila překvapivá úleva. Tentokrát tedy trochu dále na východ - jóga v indickém Mysore, bouldering v Hampi, vipassana v nepálském Lumbini…
„Slečno, prosím letenku do Dillí, jednosměrnou …“.
Musím říct že jsi to napsal naprosto dokonale. Hodne dlouho jsem nečetl tak pekný članek.
Maš recht když človek začne mít to nutkáni se sebrat a někam se vydat. Tak neni nic lepšího než se tomu poddat a jednoduše jet!
Musím říct že jsi to napsal naprosto dokonale. Hodne dlouho jsem nečetl tak pekný članek.
Maš recht když človek začne mít to nutkáni se sebrat a někam se vydat. Tak neni nic lepšího než se tomu poddat a jednoduše jet!
Super článek :-) Bouldering beru jako okrajovou záležitost, ale do FB jedzdím už čtvrtý rok. Geniální dovolená s rodinou a dětma a ještě si báječně zalezeš. Kde se teď spí? Dřív byl free camp kousek od Bas Couvier. A zavřeli jej. Ted jsem dva roky jezdil do placeného kempu a není to 100% ono. Chybí mi ta lezecká atmosféra těch správnejch pošuků.
Kámo, myslím že jsi celkem dosti dobře trefil hřebík na hlavičku tímhle článkem. Zdá se že jsi se taky trochu ponořil do jiných stavů než těch které na tomhle světě nabízí jen lidský mozek a poznal jsi něco většího. Přeju Ti ať toho dosáhneš úplně, a myslím že víš o čem mluvím. Jinak proč to nevzít třeba přes ten bouldering, holt kolik je lidí tolik je v podstatě cest.
Článek je napsanej moc pěkně, kdo občas jedí na delší dobu tak to zná dost podobně. Ale na muj vkus autorovi docela hráblo na to, že byl venku jen 14 dní.. Nebo jsem to špatně pochopil?
Taky jsem cekal nejmene ctvero rocnich obdobi stravenych v Lese...ale jinak krasne napsane. Na tom boulderingu fakt asi neco bude, momentalne jsem pod vlivem Castle Hill a docela to prijemne leze na mozek
Breto, pochopil jsi to vicemene spravne, celkem to byl necely mesic.. Mas pravdu - nebyla to nijak dlouha doba, na druhou stranu cas je relativni a mam pocit, ze v Lese nekdy ubiha jinak ;)
Cus Breto, tu laco, hele si nebyl nikdy venku boldrovat?
Ve vyssim veku se hrabani muze dokonce zhorsovat!
V mistnich sutrovatych lesich dosahnu vysoce excitovaneho trojstavu happy/sad/mad behem slabych 20 minut.
Nastesti jsem si privez osetrovatelku, kdyz vidi ze to je vazny... hlasite zaveli a nacpe vsechny pacienty do auta.
Sebrat se a nechat vsechno tak jak lezi, bezi ..... to chce hodne velkou davku moralu. Preji hodne sily a zdaru do dalsich cest. A tesim se popr na dalsi clanek ;o)
Nazdar, ten článek celkem otevře oči! Celkem přemýšlím, právě o tom jestli mi ta kariéra stojí za to! Mít 50let,k tomu: 2 BMW, dům a bazén, ale nežít něco takového? Jako bych nikdy nežil! Lezení zdar, boulderingu zvlášť! Lukin
Líbí se mi, teda mimo jiné, teda vlastně mimo celelého sakumprdum článku, to Tolkienovské nazývání Fontáče -Lesem-. Je to trochu tajemné, tak jako je vlastně celé Fontainebleau.
Tolkien sedí, celá atmosféra lesa je perfektní, pěško zájezd případně samota ji navíc strašně umocňuje. Když jsem kdysi(99?) v lese chvilku bydlel, našel jsem i Hůrku, Větrov a další kultovní fantazijní místa. Autozájezdy jsou většinou slabým odvarem... ale stejně supr :-)
abych to uvedl na pravou míru - fotky dodal JirkaS ze svého archivu a vybral opravdu pěkné kousky, takže zásluhy za takové báječné foto nepřipisuj mně :)
Říkal jsem si, jak pěkně jsi z rukávu vysypal tu metaforu o vstupu do proudu - a na konci se dočtu něco o vipassaně v Lumbiní. Doufám, že Ti tamní styl bude vyhovovat :-)
Se zpožděním čtu moc pěknej článek, myslím, že je suverénně o třídu lepší než všechny další pokusy o něco podobného na Lezci, vlastně se ani nechce nějak zbytečně na něj reagovat; no a ještě v komentářích narazím na Michalův, a hned bylo jasný, že je to on :)) Tož paráda! Ať se daří, Óóóm.
Taky jsem to kdysi řešil. Ne sice tak jak popisuješ, neb mám rodinu a starat se musím, ale červené sáčko, černé kalhoty, nezbytný kufřík a touha mít víc je už naštěstí za mnou. ( alespoň doufám ) Je ale dobré si to stále připomínat a vědět, že to rozhodnutí bylo správné. Mozek je sviňa a když si nedáš pozor hned chce alespoň o jednu kozu více než má soused. Pěkně se to četlo.
Po dlouhý době zase článek, co se dal nejen dočíst úplně až do konce, ale pak i ještě jednou a znova. Takový to čtení, co člověka nutí taky někam vyrazit (úplně jsem dostal chuť kupodivu na Fontáč :-)). Jinak Ti, Dědulo, přeju ať Ti vyjede ten východ. Těšim se na další počteníčko. Čus.
Tý jo, fakt super článeček. Určitě je príma, žes tam potkal ňáky spřízněný duše. Já byl půl roku v Indii a první 4 měsíce jsem nepotkal ani jednoho cizince a každý den jsem odpovídal miliónu Indů pořád dokola na: "Vodiz jor nem sr?" a "Vodiz jor madrkantri sr?" :-)
Tak takhle jsem to měl podobně před 6 lety,kdy jsem strávil 2 měsíce sám na bouldrech v Peak District.I když chyběly lesy,tak atmoška této vrchoviny má taky něco do sebe.A když jsem se vrátil zpět tak jsem zrovna moc nemluvil.Ale jako sebeanalýza to stálo za to.
wow, 15 kilo kvuli lepsim vykonum, chlape tos musel byt bud ja k kulicka, anebo to nechapu, taky bych se mel nad sebou zamyslet...mozna bych pak taky neco vylezl...supr clanek
Teda klobouk dolů, je to jedna báseň tohle číst:)nevím jestli do toho někdy půjdu takhle naplno, ale určitě bych to chtěla zkusit... tak ti přeju hodně zdaru a těším se na další články!:)
Znovu pročítám, čučím na fotky jako králík na kobru, pootočím hlavu k ještě neroztříděný kupě krámů, pohledů, knížek a prospektů,na který leží omllácená fichtle se smycí, co jsem ji našel na emerický Štědrý večer pod ElCapem. Vzpomínky... Vzpomínek na co? Na to, že jsem si ještě před pár dny užíval půlrok v Kalifornii a teď se pokouším srovnat s tím, že jsem ´doma. Už jsem potkal skoro všechny místní kámoše, slyšel téměř všechny oblíbený kapely, těším se na svůj mrňavý domeček u Ádru. A přemýšlím. Přemýšlím, snažím se vypudit z hlavy myšlenky kam dál. Moc rád bych si brzy zase někam koupil lístek...
Před chvilkou jsem se přiřítil zpět do prahy a přečetl si, cos napsal. Z každý věty se sype píseček;) Před týdnem jsem se v diskusi doptával, jak je to s tím přesunem z gare de lyon a kde vytáhnout paty z vlaku. Nevím, jesi si mi odpovídal ty, ale skoro bych vsadil lezky, že jo. Dopadlo to tak, že z bois jsme si to s přítelkyní šněrovali lesejkem bez plánu, protože bouldery jsou přeci všude. Bylo krásně. Ani tričko nemělo smysl mít na sobě, jak sluníčko krásně hřálo. Rocher Canon nas potkal, jak měl a do Cuvier k Jokerovi to byla taky pěkná procházka. (Přísahám, že to příště na tý levý noze postavím a usojím!) Krom pár bouldeříků to nebyl moc lezeckej vejlet, ale jaro v Lese je tak krásný, že to vůbec nevadilo. Když jsem pak seděl v prvním autě, na který jsem mávl, bylo mi jasný, že jednou udělám přesně to co ty. Vemu bágl a tradá do Fontáče a nejlíp sám..
Krasa, je to napisane tak, ako to naozaj je. Gratulujem k odvahe urobit TO, spravit zmenu v zivote a obohatit o poznanie z tejto zmeny aj ostatnych. (PS - pisem to vo chvili, ked som sa po poslednych tyzdnoch prace od rana do noci vratane vikendov uz konecne nastvala a zacala sa zamyslat nad zmenou... a zasla si konecne na www.lezec.cz :-)
fakt super článek, dlouho už jsem žádnej takovej nečet, cejtíš to správně - tak jako já, fakt odváženej a správnej kousek jen mít tu odvahu to udělat,vzepřít se stereotypu a jít do toho - klobouk dolů